Kereszténység és művészet

A művészet szerepe és helye a kereszténységben nem csupán művészeti kérdés, hanem a helyes istentisztelettel összefüggő teológiai probléma, ezért is kavart fel mindig annyi érdeklődést és indulatot.
Amíg a művészet pusztán díszít (esztétikai szerepre való leszorítás), addig nem okoz gondot, jelzik ezt a teljes képtilalmat megvalósító vallások (zsidó, iszlám) gazdagon díszített épületei (geometrikus, cseppkőszerű, növényi, kalligrafikus stílusok, maga a díszítés fontos építészeti eszköz, elanyagtalanítja a súlyos, épített tömegeket). De mihelyt figuratív (állat- és emberalakok) és szellemi tartalmat közvetít, azonnal súlyos teológiai kérdéseket vet fel.
Szorosan összefügg más, elsődlegesen fontos teológiai kérdéssel: Krisztus megtestesülésének dogmájával; Krisztus isteni és emberi természetének a korai egyházban sokat vitatott felfogásával; az eucharisztiában megjelenő valós jelenlét kérdéskörével.

Az a kérdés, hogy a keresztények mikor és miért kezdtek el ábrázolni, a 8.-9. sz-i képrombolási vita óta foglalkoztatja a közvéleményt, és újabb hullámokban válik elevenné (reformáció, 19. sz-i történeti kutatások kapcsán).
Ebben a kérdésben a mai napig nincs konszenzus a hatalmas intellektuális erőfeszítés ellenére!

Mielőtt elővezetném annak történeti kibontakozását, hogy hogyan jött létre a keresztény művészet és hogy milyen teológiai vetülete van ennek a jelenségnek, először a képzőművészet felől közelítenék a témához.

Művészet fogalma
techné, ars: a kézművességgel, technikával kapcsolatos elnevezés 
művészet: a természeti képződményektől élesen elváló mű-, tehát az ember által létrehozott cselekvés
Mely emberi tevékenységhez kötődik leginkább?
-vallási
-kognitív-experimentális
-érzelmi
-anyagi v. ösztönlét
-kreativitás
Az ősember 2 téren vált el élesen az állatvilágtól: képalkotás, síremlékállítás.
A művészeti, kreatív tevékenység az, amit egy kisgyermek is legelőször elkezd ösztönösen csinálni: a formázáshoz és a rajzoláshoz még példát sem kell látnia (Léna 5 hónaposan popsikenőcsöt kent a szőnyegre).
Ugyanígy ösztönös a képmás és jelöltje azonosítása (egy kisgyerek magától értetődően puszilja meg távol lévő édesanyja fényképét, ha hiányzik neki)
Olyan tevékenységről van tehát szó, mely szorosan kötődik ember-voltunkhoz, kreativitásunkhoz, sőt isten-arcúságunk egyik lényeges vonása.
Közhely: az első kreatív művész Isten volt, aki gyönyörködtető, játékos, ötletes változatosságban hozta létre a világot, és aki – a Biblia szavai szerint – saját képére és hasonlatosságára teremtette az embert.
Gen. 1:26: „Teremtsünk embert saját képünk és hasonlatosságunk szerint”
a 2. szó héberül demút, görögül homoíoszisz
ennek az igének igen jelentős a teológiai fontossága, hiszen az ember isten-képűségét mondja ki. Philón és az egyházatyák hangsúlyozzák, hogy ezt nem szabad antropomorfizáló módon értelmezni.

Palermo, teremtés-mozaik, palotakápolna, 12. sz-i
románkori és bizánci stílus keveréke
Ádám és Isten hasonlóak, és Jézus vonásait viselik, mint Isten egyetlen megtestesült alakjáét.
Azt, hogy Isten az embert saját képmására formálta, később úgy is értelmezték, hogy az ikonfestés Istentől való dolog. (Sztudioszi Szent Teodor)
ember arcú isten – isten arcú ember

Személyes és merőben pragmatikus megközelítésű véleményem, hogy a művészetet, a művészi alkotást és a művészi tárgyak jelenlétét nem lehet kizárni az egyház és a hit szférájából, és nem lehet egyszerűen a kukába dobni, mint valami felesleges dolgot. Elfojthatatlan az emberben a művészet iránti igény, és biztos vagyok benne, hogy korrekt „felhasználási feltételek” mellett üdvösséges, előrevivő szerepet tölthet be a keresztény hitéletben.
Az európai kultúrában oly nagy szerepet játszott a keresztény művészet, hogy akárhogyan is viszonyulunk a képekhez keresztény teológiai meggyőződésünk alapján, meg kell kísérelnünk megérteni a keresztény művészet elvi alapjait és kibontakozásának, változásainak történetét.

Szakrális képzőművészet a keresztény ókorban I-II, szerk: Bugár M. István, Bp: Paulus Hungarus és Kairosz, 2004

A képábrázolás alapjai a kereszténységben
-ószövetségi parancsok
-kereszténység forráskultúrája: zsidó művészet
-adott művészeti korszak: hellenizmus + római művészet (görög hatás alatt)

képtilalom: Kiv 20,4; Lev 26,1: ne csinálj faragott képet (bálvány, szobor, emlékoszlop, jelképes kő). 
„Ne csinálj magadnak istenszobrot (eídolon, pejoratív értelmű szó, hamis üres istenképmást jelöl, ellentétben az eikónnal), és semmit, ami hasonlít arra, ami fenn az égben vagy lent a földön van, sem ami a vízben, a föld alatt, ne imádd és ne tiszteld azokat, mert én, az Úr, a te istened, féltőn szerető isten vagyok,  …”
„Ne csináljatok magatoknak bálványisteneket, se faragott képet, se szent oszlopot ne állítsatok magatoknak, kőszobrokat se helyezzetek el országotokban hogy leboruljatok azok előtt, mert én vagyok az Úr, a ti istenetek.”

A képtilalom elsődleges értelme: a láthatatlan istent nem lehet ábrázolni (ennek ellentmondani látszik, hogy a frigyláda feletti díszítés szintén a láthatatlan kerúbokat ábrázolta)
Másodlagos szerepe: az Izrael népét körülvevő bálványimádó népektől való elkülönülés – ezért nem volt szabad teremtményt (növényt és állatot) sem ábrázolni, nehogy bálványokká váljanak.

az ószövetségben mégis sok ilyen tárgyról olvasunk: Ábrahám, Jákob emlékköveket állít, Ráhel elviszi magával apja teráfjait, a szövetség sátrát és a templomot is díszítették. 
A templom leírása: 1Kir. 6:11-37
-cédrusfából virágfüzér faragványok
-minden arannyal volt bevonva
-2 kerúb olajfából, 10 könyök magasságúak, kiterjesztett szárnnyal, szintén aranyozva
-külső fríz: domborművek, kerúbok, pálmák, virágfüzérek, ötszögű és négyszögű geometrikus díszek
-a templom előtt 2 rézoszlop gránátalmás oszlopfővel
-öntött tenger: 12 bikán
-mosdóállványok: oroszlánok, bikák, kerúbok, koszorúminták díszítették
„az Úr dicsősége betöltötte a házat”, amikor minden elkészült (1Kir. 8:11)

Az ókori zsidóság többnyire ellenezte a képi ábrázolásokat, különösen a kultusz szférájában (ebben azonban nem volt teljesen egységes)
hellenista zsinagógák: a képtilalom ellenére díszítették, főleg a 2, zsidó háború után (135): padlómozaikok, falfreskók
Dura Europos-ban (Szíria): 
itt később keresztény gyülekezőhely is volt, falfestés a keresztelő medence helyiségében (230 körül épült)

nemrég feltárt sepphoris-i zsinagóga-mozaikok

Beith Alpha zsinagóga, Galilea, 6. sz.

-jelképek alapvető vallási eszmék kifejezése, a szimbolikus tárgyak az ünnepekből erednek (húsvét: Niszán 14: bárány, kovásztalan kenyér, lakoma; szeptemberi sátoros ünnep: mirtuszkoszorú, pálmacsokor, stb). Ezeket a kereszténység is átvette.
-bibliai alakok, jelenetek
-az elpusztult templom berendezési tárgyai (frigyláda, kerubok, hétágú gyertyatartó)
Egyéb díszített tárgyak: pénzek, szarkofágok, ossuáriumok. Utóbbiakat semleges díszítéssel, majd a Kr. u. 3. sz.-tól vallási jelképekkel díszítették

Görög-római kultúr-környezet:

A hagyományos görög-római vallásosság fókusza a képiség volt.
A korai kereszténység fenntartásokkal viseltetett a szakrális képiség és a képzőművészet egésze iránt. A pogányság elleni polémia egyik központi témája lett a képkultusz; a művészet pedig a gazdagság és luxus szimbóluma volt számukra, ezért ítélték feleslegesnek (helyzetükből adódóan nem is lett volna módjuk saját szakrális képi világ megteremtésére).

Magában az antik filozófiában azonban Xenophanész óta megjelent a naiv fetisizmus elvetése, és isten ábrázolhatóságának legitimitásának kérdése.
-Euripidész
-Hérakleitosz
-cinikusok
-sztoikus filozófia
Már Platón elvetette a másodrendű érzéki valóság hamis másolását, és a kultuszban a képzőművészeti tárgyak jelentőségét, a luxust, a kihívó érzékiséget.

A kereszténység a fetisizmus ellen lépett fel, és a kultikus műtárgyakat démonok lakhelyének tartották (daimón: görögül jó vagy rossz szellem, félisten, démon héberül gonosz szellem).

A keresztény ábrázolások kialakulásának története:

Eleinte adottnak vették a képtilalmat, és „pogány szokásnak” bélyegezték.

Újszövetség:
Kép (eikón, apaugaszma): az újszövetségi szövegekben fontos szerepet játszik (Krisztus mint az atya képmása). Isten látása és maga a látás fontos szerepet tölt be az üdvösség elnyerésében. (Ellentétben az ószövetség és az egész judaizmus verbalitás-központúságával)
Jn eleje: kezdetben volt az Ige; az Ige testté lett – ennek a mozzanatnak döntő szerepe lesz a képteológiában!

Erre már ószövetségi példa is van: a rézkígyó története, 4Mózes 21:1-9
A nép türelmetlenkedett, ezért az Úr mérges kígyókat küldött rájuk és sokan meghaltak. Mózes imádkozott az Úrhoz, és az Úr megkönyörült.
„Mózes tehát csinált egy rézkígyót, és föltűzte egy póznára. Ha azután megmart valakit a kígyó, és föltekintett a rézkígyóra, életben maradt.”
-ez a kereszten függő Krisztus előképének tekinthető a tipológia alapján!
	Biblia Pauperum, 1375

„Atyám, azt akarom, hogy akiket nekem adtál, azok is ott legyenek velem, ahol én vagyok, hogy meglássák az én dicsőségemet, amelyet nekem adtál…” (főpapi ima, Jn 17:24)
„Ha ismernétek engem, ismernétek az én Atyámat is. Mostantól fogva ismeritek őt, és látjátok.” Jn 14:7 „Aki engem lát, az látja az Atyát” (Jn 14:9) „Aki lát engem, az azt látja, aki elküldött engem” (Jn. 12:45)
„Az Ige testté lett, itt élt közöttünk, és láttuk az ő dicsőségét, mint az Atya egyszülöttjének dicsőségét, telve kegyelemmel és igazsággal” Jn. 1:14
„Istent soha senki nem látta: az egyszülött Isten, aki az Atya kebelén van, az jelentette ki őt.” Jn 1:18
Krisztus visszajövetelekor:
„És akkor feltűnik az Emberfiának jele az égen, akkor jajgat a föld minden népe, és meglátják az Emberfiát eljönni az ég felhőin nagy hatalommal és dicsőséggel” (Mt. 24:30)

„Boldogok a tiszta szívűek, mert ők meglátják az Istent” Mt. 5:8 (hegyi beszéd)

Bár ellentétes jelentésű igéket is találhatunk:
pl. Krisztus és Tamás: „Mivel látsz engem, hiszel: boldogok, akik nem látnak és hisznek” (Jn 20:29)
Zsid. 11:1: „A hit pedig a remélt dolgokban való bizalom, és a nem látható dolgok létéről való meggyőződés”

Nagy Konstantin előttről alig van utalás keresztény képekre, de a 3. sz. elején megkezdődött a „művészet megkeresztelése” (W. Weidlé kifejezése)
eleinte feltehetőleg hangsúlyozottan szimbolikus képiség
+ korai keresztény evangéliumi jelenetek (pl. Dura Europosz) – ezekről a szövegek nem szólnak.
Euszebiosz: (kb. 266-339): megemlíti, hogy az apostoloknak és magának Krisztusnak is maradt fenn portréja (színes festmény), hiszen a pogány származású megtértek számára természetes volt az ilyen ábrázolás, bár elítéli azt, hogy ilyen módon tisztelték ezeket a szenteket „pogány szokás szerint”
beszél a vérfolyásos asszony és Jézus rézszobránál előbbi házánál, melyre egy növény kúszik, mely gyógyító erejű.

Hagyományos prekoncepció, hogy az ikontisztelet bizánci jelenség, amely nyugaton csak marginálisan jelentkezik, az orientális egyházaktól (szír, kopt, örmény) pedig távol áll.
Valójában a keletiek sosem voltak ikonrombolók (csak a monofiziták).
A 6. sz. előtt (az írott források alapján) nem volt különbség a k-i és ny-i kereszténység szakrális képiség iránti attitűdjében, sőt a nyugati források gazdagabbak.
A hangsúly kb. Nagy Szent Gergely pápa (540-604) és a karoling teológusok nyomán tolódik el.
Bár Róma és Nagy Károly mindvégig az ikonbarátok pártján áll, mégis fenntartásaik vannak a bizánci típusú ikontisztelettel szemben.
A latin kereszténységben azontúl az ereklyék tisztelete játszott fontosabb szerepet.

Minimális konszenzus a reformációig: a képek narratív, didaktikus szerepe (biblia pauperum).
Nagy Szent Gergely pápa Serenushoz, Marseilles püspökéhez, 599. július:
„Mindemellett jelzem, hogy nem rég az a hír jutott el hozzánk, hogy Testvérségtek, mikor azt látta, hogy egyesek képeket imádnak, összetörte és kidobálta a templomokból az ilyen képeket. Buzgóságotokat, hogy semmiféle kézzel készített tárgy ne részesülhessen imádatban, bizony dicsérjük, azonban úgy ítéljük meg, hogy nem kellett volna megrongálni azokat a képeket. A festmények ugyanis azért vannak kitéve a templomban, hogy akik a betűket nem ismerik, legalább a falakat nézve olvassák el, amit a könyvekből nem képesek. Testvérségednek tehát egyfelől meg kell őriznie ezeket a képeket, másfelől a népnek meg kell tiltania, hogy azokat imádják, azért, hogy a betűket nem ismerőknek is legyen honnan értesülniük a történetekről, de a nép a festmények imádatával a legkevésbé se vétkezzék.”

Legrégebbi katakomba-képek:
Domitilla és Priscilla katakombái, 2. sz.
oráns alakok, Jó pásztor

első stílus jell.: krémszínű háttér, piros és zöld színek
második stílus jell.: a kereszténység győzelme után: elbeszélő stílus
	jellemző témák: Jónás, 3 ifjú, Dániel, Noé, Mózes vízfakasztása
	újszöv.: főleg Kr csodatételei (szenvedéstörténet még csak alig-alig)
ált. jell.: képmonotónia
a festményeket sokszor nem hivatásos festők, hanem mázolók v. sírásók készítették

400 körüli (vagy 5. sz. 2. negyede) a legkorábbi kereszt-ábrázolás – és először elefántcsont, London, BM
Sta Sabina kapuja: keresztrefeszítés, 430 k.

Krisztus a kereszten – ikon, 8. sz., Sinai

Nagy Konstantin utáni művészeti korszak:
313: Milánói ediktum (engedélyezi a kereszténységet)
380: Theodosius államvallássá teszi a kereszténységet
395: a római birodalom kettészakadt (Theodosius cs. megosztja fiai közt)
K-i rész: Bizánci császárság a 15. sz.-ig maradt fenn Konstantinápoly központtal.

Bizantion: régi görög város, itt építtette fel Nagy Konstantin a K-i birod. új székhelyét → Konstantinápoly = „második Róma”
Konstantinápoly Nagy Konstantin nevét viseli, ott is temették el az Apostolok templomában. (ma: Isztambul)
Büzantiont ő tette fővárossá (330), 323-330-ig kiépíttette

Az írott források alapján a képtisztelet jellemző vonásai Nagy Konstantin és II. Theodosziosz uralkodása közötti időszakban alakulnak ki, később csak mennyiségi változás történik (főleg Jusztinianusz idején). 

4. sz. vértanúk ábrázolása: ez ellen senki nem tiltakozik, de Kr. ábrázolása ellen igen (a dicsőség elviselhetetlen kisugárzása miatt nem lehetséges; tkp. minimalizálni akarták Kr. emberi természetének jelentőségét).

mártírtörténetek, evangéliumi történetek a leggyakoribbak (biblia pauperum):
-szarkofágok
-oratóriumok freskói

a mártír-történetek és bibliai jelenetek nem csupán az intellektust szólították meg, hanem a szavaknál is erőteljesebben tudtak az érzelmekre hatni

ex voto képek:
már antik szokás volt ajándéktárggyal ékesíteni a templomot
ezt a keresztények átvették, amint tehették, bár igen kevés maradt fenn ezekből, de leírásokból tudjuk, hogy voltak szobrok is köztük (pl. a lateráni bazilikában)
gyakran a festmények és mozaikok is ilyen ex voto alkotások voltak

6.sz. eleji leírás a Lateráni San Giovanni bazilikáról: 
„… ahova a következő ajándékokat ajánlotta fel: - egy kovácsolt ezüst oromzatot, amelyen elől az Üdvözítő ül egy széken (5 láb magas, 12 font súlyú) és a 12 apostol (egyenként 5 láb magas és 90 font súlyú) a legtisztább ezüstből készült koronákkal, az apszisból nézve hátulról az Üdvözítő látható egy trónon ülve (5 láb magas) a legtisztább ezüstből, 140 font súlyú, és négy ezüst angyal, melyek egyenként 105 fontot nyomnak, és alabandina kövek díszítik szemeiket. Az oromzat maga 2025 font súlyú, csiszolt ezüstből…”

zarándokhelyek (Szentföld, sivatagok, mártírok emlékhelyei)
a zarándoktemplomokat is kidíszítették
vittek magukkal földet, olajmécsest, stb. – ezek tartóedényeit gyakran képek díszítették
magukat a zarándokhelyeket (pl. templomokat) gyakran ábrázolták mozaikokon, falfestményeken

csodatevő képek: ezek a történetek főleg Jusztinianusz korától fogva szaporodnak meg
egyes szent képmások gyógyítanak, megbüntetik a rosszindulatúakat, kiderítik az igazságot, megszállottak tisztulnak meg
pl az edesszai képmás segít a város lakóinak ostrom idején a perzsák ellen

képek a privát szférában: több szöveg utal arra, hogy a szakrális kép a magán-vallásosságban játszik szerepet

Kr. ábrázolásának igazolása: miután teológiailag tisztázódott az isteni és emberi természet egyesülésének jellege → Krisztus közvetítő Isten és ember között („kép”)
A különböző eretnekségek Krisztus-felfogása befolyásolta a képekhez való viszonyukat:
monofizitizmus: Jézus emberi természetét felvette az isteni természet, ezért ellenezték az ábrázolást
nesztoriánusok: megkülönböztetik Krisztus emberi és isteni természetét, és a Szűzet is csak Krisztothokosznak tartják – náluk hivatalosan nincs kép (bár eleinte talán volt)
ariánusok: Krisztus első a teremtmények között, de nem isten, náluk előfordul ábrázolás, de nem jelentős
manicheizmus: Mani könyvmásoló volt, (megh. 260 k.) ő képeket kezdett terjeszteni, erre válasz volt a keresztény ábrázolások terjesztése

5. sz.: még folyik a vita az ábrázolás lehetséges voltáról
pl.: Ankürai Theodotosz (5. sz. 2. negyede)
„Nem azt a hagyományt vettük át, hogy a szentek alakját anyagban formázzuk meg színekkel, hanem azt tanultuk, hogy erényeiket a róluk szóló írásos híradások révén élő képmásként véssük a lelkünkbe, hogy ez a hozzájuk hasonló buzgóságra serkentsen bennünket. Hiszen mondják csak meg azok, akik ilyesféle alakokat formálnak meg, miféle hasznot merítünk ezekből, és miféle szellemi szemlélődéshez emelkednek fel a rájuk való emlékezés által? Csakhogy világos, hogy az ilyesfajta gondolat hiábavaló, és ördögi mesterkedés találmánya.”
(ezt a szöveget később idézik a hiereiai (ikonromboló) zsinaton, sőt az utolsó mondatot talán ők tették hozzá kommentárképpen)

Az 5. sz-ig még viszonylag sok szoborról van említés (feltehetőleg több antik szobor, átértelmezve), a század elejére a művészet krisztianizációja végbe ment, a pogány elemek háttérbe szorultak, és pl. a szobrok kimentek a divatból.

tömegek áramlása a templomokba: megnő a képek didaktikai szerepe

6. sz.: terjedelmes apologetikus irodalom bontakozik ki a képtisztelet körül
fő alakja: Ifjabb Oszlopos Simeon
főbb érvek:
-képmások előtti hódolat jelenségei az ószövetségben
-szimbolikus képelmélet (ami azonban tartalmazza az ábrázolt spirituális jelenlétét)
-relatív tisztelet fogalma (a tisztelet tranzitivitása)
-az ószövetségi tilalom elleni érvük: a képek valóságos, ábrázolható személyekről készülnek: a megtestesült Istenről és az ő szentjeiről
a trulloszi Quinisexta-zsinat új érve:
-Isten megtestesülése teszi lehetővé az ábrázolást (ezzel már nemcsak a zsidó, hanem az iszlám felfogással is radikálisan szembehelyezkedik)
Jézus szavai: „Aki engem látott, látta az Atyát” – Krisztus mennybemenetele után ezt a képek teszik lehetővé.
Ravenna, San Michele in Affricisco templom apszismozaikja, (ma: Berlin), 6. sz. (545 k.)
Krisztus kezében a könyv feliratán ez az ige

Hiteles Krisztus-portrék legendái:
ezekre több szöveg is utal, nagyon foglalkoztatta a híveket

1.	a vérfolyásos asszonynak tulajdonított Krisztus-szobor, különösen annak később is megmaradt feje
egy hatalmas kőtömbön 2 rézszobor (Euszebiosz maga is látta, a különös gyógyító növénnyel), amit maga a vérfolyásos asszony, Bereniké Edessza úrnője formáltatott (bronzból) Makariosz Magnész (390k.) szerint, később Julianosz leromboltatta, de az ő szobrát isteni büntetés zúzta szét; a Krisztus-szobrot a hívek összeszedték és templomba állították (Szózomenosz). Ez volt a paneászi szobor.

2.	az edesszai portré: ezt a hagyomány szerint Jézus küldte Abgar királynak, s a későbbi hagyomány nem kézzel festett képként tisztelt
egy 400 körüli szöveg szerint Chanón királyi levéltáros festette meg Jézus képmását, és a képet elvitte urához, Abgár királyhoz.
Más hagyomány szerint Krisztus levelet is küldött Abgárnak, (amit később megtaláltak, Euszebiosz közli az egyháztörténetében), és azért küldte el a képét, mert a király látni akarta őt.

3.	Veronika kendője: ezt nyugaton tisztelték mint nem kézzel festett képet

apokrif: Veronika kendője
a Veronika kendője ereklyét a római Szt Péter bazilika egyik („Veronika”) oldalkápolnájában őrizték a bejárattól jobbra, a kápolnát még a 8. sz-ban építtette VII. János.
12. sz.-i leírás: „Krisztus kétségtelenül valódi kendője, amelyen kínszenvedése során … rajta hagyta szentséges képének lenyomatát, amikor izzadsága véres cseppekben hullott a földre.”

A legenda szerint ezt az ereklyét egy Veronika nevű ismeretlen asszony hozta Rómába. Egyes verziók szerint valójában Mártáról van szó, akinek volt egy táblára festett képmása az Úrról, és ezt hozták Rómába.
Egy 13. századi szöveg rámutat, hogy a Veronika név valójában szójáték: veram iconiam = igazi kép.
A 13. sz-ban III. Ince pápa elrendelte, hogy minden évben hordozzák körbe az ereklyét ereklyetartóban, és mutassák föl a népnek.

Himnusz a szent archoz:
„üdvöz légy, szent arc, amely a kereszt oltárán elfehéredtél. Miután a rettegéstől elsötétültél, s a szent vér megöntözött, vászonkendő takart el, amelyen ott maradt formád, amely az együtt-szenvedés mértékeként mindenki számára fennen ragyog. […] üdvöz légy, megváltónk szent arca, melyen az isteni fényesség képe ragyog, amelyet Veronika kapott szeretete jeléért hófehér kendőre nyomva. Nem kézzel festett, faragott vagy csiszolt [ez a kép]: ezt a legnagyobb művész tudja, aki téged így készített.” – ezt a himnuszt IV. Ince pápával vagy XXII.Jánossal hozzák összefüggésbe
az ereklye az V. Károly-féle Sacco di Roma idején tűnt el

4.	sz. végi forrás szerint a vérfolyásos asszony neve Veronika, és Edessza királynője.

5.	egyéb képtörténetek:
pl. Evagriosz Szkholasztikosznál fennmaradt történet (535-594)
egy bibliai asszony azon tűnődött, hogyan imádhatná istent, mikor nem látja és nem ismeri; ekkor a kútban egy vászonra festett Krisztus-képmást talált, kivette, de nem volt vizes – később ennek tiszteletére templom épült, és ezt a képet is acheiropoiétosznak tartották (nem kézzel festett)

Ezek a képmások ereklyeként funkcionáltak – zarándoklatok is indultak hozzájuk.
A nem kézzel festett képmások fogalma a 6. sz-ban bukkan fel: a szent tárgy hitelességét akarja bizonyítani, valamint a szentképek elleni ószövetségi tilalmat megszűntetni.

Képtisztelet, hódolat, imádság:
a képmás egyre inkább az ábrázolt fizikai jelenlétét jelentette, így ugyanolyan gesztusok illették meg, mint a szentet:
-imádkoztak előttük
-leborulás vagy csók
-gyertyákat gyújtottak előttük
-virágokkal övezték
-tömjénnel füstölték meg őket

megkülönböztették a timé (tisztelet) és a proskynésis (hódolat) kifejezéseket, (lat.: veneratio, adoratio), utóbbi csak istennek járt.

Nagy Konstantintól kezdve a keresztények elfogadták a császárképmás tiszteletét szinte fenntartás nélkül. A császárképmás analógiáját a későbbi ikon-teológia is felhasználta.
Konstantin az új fővárosban sok szobrot állíttatott (császárszobrokat is)!

A képtisztelet kialakulásában fontos szerepet játszottak a püspök-portrék: a püspököt Krisztus képmásának tartották, és a korai Krisztus-képmások is gyakran a presbiter-apostolok körében trónoló püspökre hasonlított.

A képmások hitelességét gyakran álmok vagy látomások bizonyították. 

Ravenna, San Apollinare in Classe, apszismozaik
a legkésőbbi ravennai bazilika, Classis kikötőtelepülésen, a falakon kívül, felsz.: 549
	3hajós bazilika, előcsarnokát 2 nagy négyzetes torony fogja közre 
	márványoszlopok: Görögo.-ból hozták már megfaragva
	emelt padlószintű szentélyapszis
	tégla falazat; belső burkolat a falakon: eredetileg márvány
	apszis fala és kupolája: figurális mozaikok:
diadalíven: bárányok (Jeruzsálemből és Betlehemből jönnek = apostolok)
apszis: paradicsomkert, Szent Apollinarius, fölötte: kereszt, Mózes, Illés (=tkp. színeváltozás)
Ortodoxok keresztelőkápolnája (San Giovanni in fonte keresztelőkáp.) 5. sz. 1. negyede; 
az egykori székesegyház mellett
	8szög alaprajz, kupola, 2 szintes belső faltagolás
	díszítés: stukkók, mozaikok: 450 k.
téma: kupolában: Kr. keresztelése, 12 apostol kék háttér előtt

miniatúrák (6. sz.)
Genezis-kódex (Bécs) bíbor háttérrel
Rossanói evangeliarium bíbor háttérrel
Rabbula evangeliarium kánontáblák is vannak benne (tkp konkordancia az evangéliumok között)

ikonok:

előzmények:
Külön óker. stílus: az egyiptomi koptok
jell.: merev kompozíciók, mértéktartó rajz
fajumi múmiaportrék
férfi 3. sz. eleje, 42x22, aranyozott, (London, Nat.Gal.)
nő 120-130k, enlausztika, aranyozás, 42x24 cm (Louvre)
nő 2 50-100k, enkausztika, 36x20 cm, (London, British)

Szent Péter-ikon Szt Katalin kolostor, 6. sz.
Trónoló Istenszülő Szent Teodorral és Györggyel, 6. sz. enkausztika, Sinai, Szt Katalin
69x48 cm
Megváltó, Sinai 6. sz. (7. sz. eleje)
Keresztelő Szent János 6. sz. vége Kijev
Keresztrefeszítés, Sinai 8. sz, fára, 46x26 cm

A keresztény képiség ellenzése a 8. századig hol gyengébb, hol erősebb. A vita és a kétféle álláspont végül a képrombolás több mint 100 éves vitájában csúcsosodik ki.
A vita főképp Bizáncban zajlott, de felkavarta a frank birodalmat is.

képrombolás kora 726-843: III. (Iszaurai) Leó uralkodásával köszöntött be (új dinasztia első tagja) egy Krisztus-kép eltávolításával
központosító törekvések, konfliktus a szerzetességgel (akik a keresztény nonkorformizmus tengelyét alkották); érzékenység az iszlám vádjaival szemben (hogy a keresztények bálványimádók)
fia, V. Konstantinosz is támogatta a képrombolást, és Kisázsiában az egyházi vezetők is
teológiai érvük: eleinte nem nagyon volt, de később a nagy ellenállás miatt keresniük kellett: a kép csak az emberi vonásokat képes megjeleníteni, a tiszteletük bálványimádás
képek védelmezői: Germanosz pátriárka, Ióannész Damaszkénosz (Damaszkuszi Szent János)
érveik: nem a képet tisztelik, az csak utal a láthatatlan, szellemi valóságra

Az elpusztított képeket szimbolikus ábrázolásokkal helyettesítették (pl. kereszt)
754: hiereiai zsinat: elfogadják a császár által diktált képromboló kánonokat, Nikétász pátriárka parancsára sok képet és mozaikot elpusztítanak a fővárosban
császári érv: „Az, amit az ikon) ábrázol, az egy személyes arculat; aki azonban körülírja ezt a személyes arculatot, nyilvánvalóan azt az isteni természetet is körülírja, amely körülírhatatlan.”
a zsinat azt mondta ki, hogy mivel Krisztus teste és lelke megistenült, azaz istenségétől nem választható el, ezért nem lehetséges az ábrázolása. Az érvelés hibája, (erre mutat majd rá a II. nikaiai zsinat), hogy nem jut el addig, hogy a két természet egyetlen személyben egyesült (perszonalizmus), és istenemberi arca, a megtestesült Ige személye ábrázolható.
növényi ornamentika és állatábr. felvirágzása
a püspökök engedelmeskedtek a császárnak, a szerzetesek azonban küzdöttek: sokan vállaltak száműzetést, börtönt, kínvallatást, halált
787: VI. Konstantin anyja, Eiréné cs.nő és Theodórosz Sztuditész (Sztudita Szent Teodor) összehozza a 
II. nikaiai zsinatot  (VII. egyetemes zsinatként tartják számon keleten) – visszaállították az ikonok kultuszát (ha Isten megtestesült, akkor ábrázolni is lehet)

határozatai:
310 püspök írta alá a hitvallást, a legterjedelmesebb zsinati szöveg a képvita kérdésében, bár teológiailag nem túl elmélyült, inkább csak cáfolja az ikonromboló zsinat határozatait.
-Krisztus mondta: Veletek vagyok mindennap a világ végezetéig (Mt 28.20) – ez nekünk is szól
-az ikonfestészet egyházi hagyomány, melyet meg kell őrizni
-evangélium és ikon kölcsönösen megvilágítják egymást, azonos jelentőségűek
-minél gyakrabban szemléljük a képeket, annál többször emlékezünk a mintaképekre, és szeretni fogjuk őket
-a képnek adott tisztelet az ősképre száll át (Szt. Baszileiosz): azt a személyt tiszteljük, akit az ikon ábrázol; Krisztus ikonját nem lehet bálványképhez hasonlítani; a bálványimádás és a keresztény képtisztelet közötti óriási különbség a tárgyában rejlik

802: újabb képrombolási hullám
843: III. Mihály cs idején a Konstantinápolyi zsinat visszaállította az ikontiszteletet, megerősítette a II. nikaiai zsinat határozatait
Számos történet maradt fenn egyes ikonok megmeneküléséről
Ny-on:
Libri Carolini, frankfurti zsinat, 787, párizsi zsinat, 824
nincs egyértelmű lezáródása a vitának, de a 824-es párizsi zsinat után a frankok között is elhalt a vita.
Róma mindvégig következetesen ikonbarát álláspontot képviselt.

A képrombolás idején forrt ki az egyház képteológiája.
Ezután vált fontossá, hogy mikor és kik kezdtek ábrázolni – ehhez a képi dokumentáció már alig állt rendelkezésre (képrombolók megsemmisítő tevékenysége).

Képteológia fő megfogalmazói:
-Damaszkuszi Szent János
-VII. egyetemes zsinat
-Sztudita Szent Teodor
-Niképhorosz pátriárka
-a 843-as konstantinápolyi zsinat

Bár nem volt megkötés a képmás technikáját illetően, Bizáncban mégis idegenkedtek a szobroktól, és a 2 dimenziós képet részesítették előnyben, míg a kk-i nyugaton inkább a szobrászatot.
Kétdimenziós kép esetén hangsúlyosabb a szimbolizmus, míg a szobor bálványszerűbb.

A képrombolás után újra felvirágzott az ikonfestészet.
Vlagyimiri Istenszülő 12. sz. 1. fele, Moszkva, Tretyakov, Konstantinápolyból került Oroszo-ba, fa, 104x69 cm
Szt Miklós 10-11. sz. ford., Konst., tempera, fa, arany, 43x33 cm Sinai

latin császárság kora: a Ny-i műv. közvetlen kapcs.-ba kerül a K-ivel
kb. 120 olyan ikont találtak a Sinai fsz-en, amelyeket Ny-i festők készítettek a görög festészet hatása alatt – főleg a 13. sz-ból
Madonna gyermekkel trónon, 1290 k. (Ciprus?) tempera, arany, fa, 82x49 cm (Washington)

14. sz.: az ikonfestészet egyre fontosabb szerepet kap.
Több fontos műhely: Konstantinápoly, Athosz (18. sz.: Athoszi Festőkönyv)

Az ortodox egyház komoly művészeti hagyománnyal, és a műalkotásokra vonatkozó tanítással és szabályokkal rendelkezik. A liturgikus életben és a hitéletben egyaránt fontos szerepet játszanak az ikonok, a hímzett képek és egyéb tárgyak (ereklyetartók, keresztek, stb.) Az egyház azt tanítja, hogy az ikonok a szentek jelenlétét hordozzák, és nem a képet, hanem ezt a benne megnyilvánuló vallásos jelenlétet tiszteljük. Theodórosz Sztuditész azt mondja: „…félelemmel és áhítattal kell közelednünk a képmáshoz, és úgy tisztelnünk, hogy ez a tisztelet magára Krisztusra hárul át. Hinnünk kell abban, hogy az isteni kegyelem lebeg a képmás fölött, mely a hittel elébe járulókat megszenteli. […] …e tisztelet a képek ősképei révén Istent illeti.”
Damaszkuszi Szent János pedig azt mondja: „A megismerés kalauzolására, a rejtett dolgok felvillantására, kinyilatkoztatására találták ki a képet, de javunkra, jótevő üdvösségünkre is minden bizonnyal…” 
Dionüszosz Areopagitész: „az ikon titokzatos és természetfölötti látványok látható ábrázolása”

Az ikonteológia egyik csúcsa Oroszországban alakult ki:

Pavel Florenszkij: Az ikonosztáz, Bp: Typotex, 2005
ihletett, szinte költői képfilozófia
ikon = Isten valóságos megjelenésének, aláereszkedésének helye
Isten minden látható és láthatatlan teremtője (Hiszekegy) – ez a két világ azonban érintkezik egymással.
Templom: a mennyekbe való felemelkedés útja; a láthatóból a láthatatlanba emel
templom: a test, oltár: a lélek, az Istenhez való eljutás, a menny
ikonosztáz: a láthatót és láthatatlant elválasztó és összekapcsoló oltárfal, „ablak”, rajta szent alakok, a láthatatlan világ eleven ideái. Ők már életükben az angyali világ angyali képévé változtatták önmagukat, és közel hozzák hozzánk a láthatatlant.
Az értelmi látás számára Isten szentséges cselekedeteiről tesznek bizonyságot arculatuk által.
Az ikonosztáz nem elrejt, hanem megmutatja a másik világ bejáratát, s ez a tárgyiasan rögzített jelölés segítséget nyújt az imádkozó szellemi ernyedtségének.
Az ablak akkor tölti be szerepét, ha fénnyel teli terület van mögötte, s ekkor az ablak fénnyé válik. A fénnyel való funkcióján kívül csak holt tárgy: fa és üveg.
A kép, ha betölti célját, ugyanígy a magasabb realitássá válik, amit közvetít, de csak ebben a szerepében van értelme.
Már a VII. egyetemes zsinat kimondta: a festő dolga a technika, az elrendezés az egyházatyáktól függött – ők képesek szemlélni azt, amit az ikonnak ábrázolnia kell.
Az ikonokon látjuk a szentek kegyelemteli és fénnyel teli arculatát, bennük, ezekben az arculatokban pedig magának Istennek a megjelenített képét.
Az imák nem a képhez szólnak, hanem az általa jelenlévő szenten keresztül Istenhez.
Az ikon ontológiai kapcsolatban áll az ősképpel. Ha ezt nem valljuk, akkor az ikonok tisztelete valóban bálványimádásnak minősülne.
„Rubljov Szentháromsága létezik, tehát létezik Isten”

Ide kapcsolódhat egy kicsit általánosabb eszmefuttatás a test/anyag és a dicsőség/üdvösség kapcsolatáról.
A test megváltottsága, Istenhez való közelsége látható módon nyilvánul meg:
-ld. Mózes sugárzó arcát, amikor lejött a Sinai hegyről
-Krisztus színeváltozása
-egyes szentek testének fénylő sugárzása akár életében, akár holtában (Corry Ten Boom)
A lélek temploma, a test is részesül a kegyelemben.
Az ikon éppen ezt a dicsőségbe változott, üdvözült állapotot örökíti meg.

Ahogy a test anyagát fény formájában átjárja a kegyelem, ugyanúgy lehetnek anyagszerű megnyilvánulásai a képek kegyelem-teliségének, pl. mirón illatozik róla, vérzik, könnyezik, stb.)
A szent jelenlétének hordozója, a kép anyaga is változásokat mutathat.

Leonyid Uszpenszkij: Az ikon teológiája az ortodox egyházban, Bp: Kairosz – Paulus Hungarus, 2003

Az ikon nem pusztán díszít vagy illusztrál, hanem maga az ortodoxia: az írott hagyományhoz hasonló jelentőségű bizonyságtétel.
Az ikon Krisztus valóságos megtestesülésének bizonyítéka; az ikontisztelet a megtestesülésről szóló alapvető keresztény dogmából fakad.
Nem igaz az, amit a modern tudomány vall, hogy a keresztény művészetet nem az egyház hozta létre, hanem beszűrődött a pogányságból.
A képteológia azért alakult ki viszonylag későn, mert a világnak, az emberi gondolkodásnak egy olyan jelenséget kellett befogadnia, asszimilálnia és kifejeznie, ami felülmúlta őt – ebből a nehézségből származott sok bizonytalanság, pontatlanság, a kifejezés egységének a hiánya.
Az emberi tudat és a művészet csak igen lassan, nagy nehézségek árán tette sajátjává a kép ikon-jellegét.
A keresztény kép nem szembeszegülés az ószövetségi törvénnyel, hanem épp a törvény beteljesülésének egyenes következménye. A kép, a közvetlen képmás hiánya az Ószövetségben éppen az újszövetségi kép létét feltételezi. 
Damaszkuszi Szent János tárta fel híres beszédében azt, hogy a kép egyenesen a kereszténység lényegéből fakad. Az Ószövetségben Isten és népe között szóbeli volt a kommunikáció, Isten mindvégig láthatatlan; de amikor a Láthatatlan és Testnélküli látható emberi testet ölt magára, akkor ábrázolható lesz – ekkor a kommunikáció szóban és látványban is létrejön. Mivel Krisztus testileg már nincs jelen, szavait könyveken keresztül halljuk, alakját, tetteit és csodáit pedig az ikonokon keresztül.
A törvény csak árnyszerű előkép volt a későbbi megvalósuláshoz képest. „Tehát a törvényben a jövendő javaknak csak az árnyéka van meg, nem a dolgok valóságos képe” (Zsid. 10,1)
„A törvény nevelőnk volt Krisztusig […], de miután eljött a hit, többé nem vagyunk a nevelőnek alávetve” (Gal. 3:24-25)

Történeti-teológiai összefoglalás:
Jean Meyendorff: Krisztus az ortodox teológiában, Bp: Odigitria – Osiris, 2003 IX. fejezet: Látható-e a láthatatlan? A képvita. 272-300

Bár a fetisizmus veszélye fennállt a képtiszteletben, a teológia szerint a képek tisztelete ”az anyag felmagasztalását jelenti, mivel általa az értelem Istenhez emelkedik” (Sztudioszi Szent Teodor)

Az egyes egyházak állásfoglalása a képtisztelettel kapcsolatban leginkább arány-kérdés: attól függ, milyennek találják a képek hasznának és lehetséges veszélyének egymáshoz mért arányát.
Talán nem a teológiai közös álláspont kidolgozása lehetetlen, hanem sokkal inkább a gyakorlati „felhasználás” terén megjelenő szokások iránti rokonszenv vagy ellenszenv állít áthághatatlan akadályt.

A szakrális művészet lehetséges meghatározásai
-funkcionális
-tematikus
-térbeli
aspektusok alapján: 
funkcionális: 
-didaktikus: analóg a verbális kommunikációval, ez volt az egyik legkorábbi megjelenése
-felidézhet bibliai eseményt
-emlékeztethet az abban kifejeződő absztrakt vallási tartalomra (hit és imádság ereje, üdvösség reménye)
-elősegítheti a helyes vallásos érzület kialakítását, felébresztheti a megrendültséget (compunctio)
-közvetítő: történhet lefelé vagy felfelé
-a hívőtől a képmás modellje felé: imádságot, tiszteletet közvetít
-lefelé: kegyelmet, üdvöt közvetít azáltal, hogy jelenvalóvá teszik modelljüket
tematikus:
az ábrázolt dolgoknak, személyeknek és eseményeknek a hit központi tartalmához kell tartoznia

térbeli:
a kultikus környezettől függ a tárgy szakralitásának mértéke